Jednom...
ne tako davno...
Ah!
Ovo je priča o meni.
Džeku.
Eto mene skroz prestravljenog.
Nosim rezbarski nož sa sobom već 3 nedelje
usled iracionalnog straha da ću biti ubijen.
Noću nisam mogao da spavam.
Čim bih legao u krevet, počeo bih da priviđam ubice.
Te ubice su bile tema za serijal emisija
koje sam napisao za televiziju.
Priroda projekta je zahtevala neophodna istraživanja
nad gnusnim Viktorijanskim kriminalcima.
I nehotice sam upoznao sebe sa svim poznatim manipulantima,
mutivodama i secikesama 19. veka.
Lica koja bi uplašila samog Trboseka.
Tamo sam proveo mnoge besane noći,
utopljen u mislima krvavih ubistava.
Naročito me uznemirio čovek kojeg sam zvao Hendon Džin.
Manijak iz severnog Londona koji je izvlačio arsenik iz lepka za muve
i stavljao ga u hranu svojim stanarima.
Ležao bih satima misleći na bezdušnika
užasnut idejom da mi neko stavlja arsenik u hranu.
Ujutru bih ispitivao grepjfrut i poklopce od mleka,
u potrazi za dokazima od mogućih uboda špricem.
Uobičajni događaji su postali značajni tragovi u otkrivanju mog ubice.
Ako bi telefon zvonio u 3:30, pogledao bih na sat i rekao,
"Bilo je 3:30 kada je telefon zazvonio te sudbonosne večeri.
Kako bi bilo ko u tom momentu mogao da zna
koliko je taj poziv mogao postati značajan?"
Moja situacija je postala nepodnošljiva.
Sumnjao sam u sve i svakoga.
U nevine prolaznike.
Škripu u hodniku.
Tutnjava noću je bila toliko česta da sam počeo da zapušavam glavu.
Ali uskoro bih morao da ustanem i proverim ubice u kupatilu,
u kuhinji...
u frižideru,
ili u hodniku,
gde bi se skrivali
puzali po senkama, vrebali iza škriputavih vrata.
Prokleti prozori, prokleta promaja!
O Bože.
Taj strah da ću biti ubijen nije davno počeo.
Za ručkom, da budem precizan.
Na dan kada sam video svog književnog agenta...
- Novine? - Kler De Grunvald.
- Hvala. - Nema problema.
Uredila je da se vidimo u cenjenoj ustanovi u Sohou.
Volite novine?
- Da donesem gospodinu karton sa vinom? - Da. Može.
Sa zadovoljstvom.
"Telo je pronađeno u istočnom Londonu,
ali Hanojsko Rukovanje je nedvosmisleni znak prepoznavanja
Vijetnamskih bandi.
"Prema neimenovanom policijskom izvoru,
oblast Heknija, poznatija kao Vijetnam mala,
je sada krvava džungla...
organizovanog kriminala.
Prsti koji nedostaju tek treba da budu pronađeni."
Novine?
- Hej, ne... - Gospodine.
- Neka... - Džek?
- Kler. - Već si pod stolom?
Nije još ni 12:00.
- Ne, ja... - Žao mi je.
Bojim se da imam samo sat vremena.
Moram da se nađem sa Regsi Lorens.
Sećaš se Regsi? Lezbejka koja pleše?
Upravo je postala urednik teksta za BBC.
Da ne poveruješ?
Nikad ne potcenjuj grbavca, lepo ja kažem.
- Da li ostaješ za ručak? - Ne, žao mi je.
Uostalom...
Za nas je to dobar tajming. Mogu joj reći kako si zauzet oko ubistava.
- Do guše sam u tome. - Dobro.
- Imaš naslov? - "Dekada smrti".
- Jezivo. - Pa, ako želiš ubistvo...
...onda je Viktorijanski period Britanije kao zlatno doba.
Kao da je ubistvo izgubilo draž. Šta mi znamo?
- Kao mala deca... - Bezumno nasilje?
Upravo. Da. Ubice više ne ulažu trunku mozga u svoja ubistva.
- Jesi čula za Dugouhog? - Baš i nisam.
Užasavajući Poljski vodoinstalater koji je odsekao glavu Francuzu.
Udove je bacio u kanalizaciju, ali nije znao šta će sa glavom.
Na kraju mu je zalio glavu olovom i svirnuo je u reku.
Zamisli?
Izvinite gospodine, u ovom restoranu se ne puši. Hvala lepo.
- Da li ste spremni da poručite, madam? - Šta ćeš ti?
Ja ću pivo, nisam gladan.
- Jedno pivo. - Ja častim, dragi.
Može salata od cikorije, sitno seckan asparagus,
kobasicu i bareno jaje za početak.
Praćeno lososom i torticom sa ribom
sa meljanim graškom, čips i slatki preliv. Hvala. Fino.
Ljudi vole dobro ubistvo.
Počeo sam da pričam Kler o mom dobrom drugu profesoru Fridkinu,
autoru uticajne knjige sa temom kriminala,
kao vidljivim stanjem kojim se istovremeno identifikuje ludak.
Gospodine?
Džek?
Džek? Džek?
Džek?
- Džek? - Da. Izvini.
- Jesi dobro? - Da.
Da. Žao mi je.
- O čemu sam pričao? - Knjiga.
- Pogled na kriminal. - A da, pogled na kriminal.
Da. Našao sam... Prošao sam kroz stotine fotografija i...
I, kada ubiješ nekog, kada oduzmeš život,
kao da poprimiš te neke užasne oči. Oči kao u ajkule ili kokoške.
- Strašno. - Ali nije to samo horor šou.
Shvatio sam da to nije jedini razlog zbog kojeg ovo pišem.
Ne, ovo je detektivska priča o tome kako postaju ubice.
Kako se to postiže? Šta ih ispunjava potrebom da posrnu i ubijaju?
- Zašto izabrati masovno ubistvo? - Zašto ne postati pisac?
Zapravo, pisci i serijske ubice imaju veliku sličnost.
Kao braća.
Hemingvej kaže: Šta je potrebno da postaneš pisac?
"Nesrećno detinjstvo." Isto važi za serijske ubice.
Šta se desilo sa ježom?
- Šta? - Morao je da pređe put...
...i ode u šumu, ali se bojao.
- Jazavac Herold? - Jazavac Herold.
Slatko momče. Šta se desilo sa pričom?
- Nikad je nisi završio. - On je mene skoro dovršio.
Srušio mi je brak, pička mala.
Jeste, Kler. Izvini zbog stresiranja.
Isterao je Katarinu iz mog života. Zašto želiš o njemu da pričaš?
Dragi, samo mislim da treba da zaradiš neke pare, to je sve.
To sa smrću može da potraje.
Kornjača Timi ne može zauvek da plaća račune.
I ne želim da to radi! Nije mi bila želja da postanem pisac za decu.
- Bila je to užasna nezgoda. - Bila je to tvoja sudbina.
Zašto ne skockaš jednu pričicu za spavanje?
- Možda neku gde Timi ide na more? - O Bože.
Ili o Heroldu. Kako je sve počelo?
"Nekada davno, postojao je jež po imenu Herold,
koji je živeo u žbunju."
Ili mali Zeka Nikolica.
Svet vapi za još jednim Zekom Nikolicom.
Mali Zeka Nikolica je mrtav!
Kao i Timi i jebeni jež.
Leže na putu prekriveni krvlju. Ubio sam ih.
Reci to deci!
Dragi, uspećemo sa ovim.
Samo probaj da ne brineš previše, i čuvaj se.
Znaš me bolje od bilo koga, Kler.
Znam te. Previše radiš i jako si osetljiv.
Neću da mi prsneš kao onaj kako si već rekao da se zove.
Klerine brige o meni su se ispostavile kao opravdane.
Nakon 3 nedelje nisam mogao da izbacim Dugouhog iz glave.
Život je bio paklen,
ali je postajao sve gori.
Navalite, kopiladi!
Moj nož.
Kopile ludo.
Kao što noćne sene jure sunce
Noć je ovde, mom danu je kraj
Kroz mračnu šumu u noći
Sunce sija
Tebe sam našao
Vidim te
O Bože.
Imam sat vremena.
Leteće oko.
Neko je na slobodi.
Bilo je 5:00 kada je telefon zazvonio te sudbonosne večeri.
Sranje, mogu...
Želimo vam srećan Božić
- I srećnu Novu godinu... - Alo.
Srećan Božić.
- Šta hoćete? - Pevamo pesme.
Da, vidim to.
Zar nećeš onda da izađeš i čuješ nas, druže?
Ne, savršeno vas čujem odavde. Hvala.
Ovde smo 100 godina i niko nam ništa ne daje.
Iskreno, mislim da treba da poradite na repertoaru.
- Na šta? - Žao mi je, ne mogu vam pomoći. Noć!
Ali ovo je za Spas dece.
Za decu koja nemaju hranu, Nintendo i ostalo, druže.
Ne idemo dok ne dobijemo malo.
Dobro, čekajte.
- Silazim. - To.
Hoćeš da otvoriš vrata ili kako, druže?
Znate kako ćemo?
Staviću sitniš u jednu čarapu
i gurnuću je kroz otvor za pisma.
- Može tako? - Je li čista?
- Je li šta? - Je li čista?
Je li čarapa čista, druže?
Nije žvakala orbit, ako na to misliš.
Želite li pare ili ne?
O Bože.
Ko si ti?
- Ima li te? - Da. Da.
Udaljite se samo, važi? Udaljite se.
Čoveče, zar ne vidiš da nisam kod kuće?
Ovaj...
Dobro. Spremite se.
Otvaram poklopac.
Evo ga. Fino polako.
Polako.
Jebo te Bog, odjebi više i pusti me na miru?
Čekajte. Vratite se!
Šta je sa mojom čarapom? Kradljivci mali...
Ti... ti si ovo učinio.
Hoćeš da čuješ moj glas, pičko bolesna?
Slušaj sad.
- Halo? - Džek, ovde Kler.
Halo?
- Džek, ovde Kler. - Kler.
Zašto se ne javljaš? Satima te zovem.
- Mislio sam da je pogrešan broj. - Slušaj.
Upravo sam se čula sa jako zanimljivim čovekom preko telefona.
- Stvarno? - Da. Pročitao je tvoj rad...
...o "Dekadi smrti" i jako je uzbuđen zbog tvojih ideja.
Želi da se nađete večeras u osam.
Aha.
- Dobro. U osam sati? - Sutra ide u Njujork.
- Jako je bitno da ga vidiš. - Zašto je bitno?
Jer je u pitanju Harvi Hamfri.
- Harvi Hamfri? Ko je taj? - Šef za skripte.
Kler, da li mogu da se vidim sa njim kada se vrati iz Njujorka?
Ne spavam najbolje i...
Džek, jako je ushićen. Dogovor je već pao.
Večeras, osam sati ulica Hambolt Meva br. 100.
Ulica Hambolt Meva br. 100, osam...
- To je za sat i 47 minuta. - Obuci odelo, moliću.
- Nemam odela. - Onda čistu košulju.
Sve su prljave. Ostala mi je jedna čarapa.
Onda pravac u perionicu.
U perionicu? Ti to ozbiljno?
Naravno. Šta je problem?
Samo... Puno tražiš, Kler.
Ne idem u perionicu. Nikad nisam, nikad neću.
Nije to mesto za mene.
Izlaganje intimnog dela odeće pred strancima.
- Ćuti i ne prolupavaj se. - Znaš me, Kler. Razdražljiv sam.
- Nisam kupio ni rolnu papira. - Dobro, dosta.
Džek, dobro sam se potrudila da tvoja skripta dođe kod pravih ljudi
i bojim se da nema povlačenja.
Ništa nisam rekla jer nisam htela da te uznemirim, ali takvo je realno stanje.
Ne vidim druge mogućnosti.
Ili Hamfri ili čabar.
- Razumem. - Lepo.
Javi mi kako napreduješ, dragi.
Tako sam prvi put čuo za ime Harvi Hamfrija.
Sedeo sam po kancelarijama svih šefova skriptarnica u Londonu,
slušajući te kretene nalivene vinom i sirom,
ali nikad nisam čuo za tog čoveka.
"Harvi Hamfri iz Hambolt Meva."
Nije mi se svidelo kako to zvuči.
Ime je podsećalo na nevinašce, ali bilo je tu nečeg odurnog.
Možda je "Harvi Hamfri Hambolt" deo koji me je brinuo.
Ali imao sam druga Geri Gordona koji je živeo u ulici Gerik,
i nije mi pravio probleme.
Ne.
Bilo je tu nečeg jačeg od ponavljanja slova H.
Više je to bilo ushićenje kada se Harvi Hamfri
čuje u nekom drugom kontekstu.
Harvi.
Bio je to Harvi.
Harvi je bilo srednje ime od Dr. Hovli Harvi Kripena,
ćoravog klipana koji je proveo celu noć u podrumu
ulice Hildrom Kresent 39. gde je kasapio svoju ženu.
Stavio je u kreč.
Kripen je došao iz Amerike.
Harvi Hamfri je išao za Ameriku par časova
nakon našeg poslovnog razgovora.
Je li Hamfri u srodstvu sa Kripenom?
Ma kako to delovalo, nije bilo nemoguće.
Kripen je bio Amerikanac. Da.
Takođe i Hamfri.
Sigurno je bilo više nego slučajnost da čoveka, koji ide za Ameriku,
zanima naslov kao što je "Dekada smrti"
i ima srednje ime jednog od najpoznatijih ubica svih vremena.
Ne.
Ne, ne, ne.
Takve činjenice su izvan svake koincidencije.
Alo? Ko je tamo?
Glasnije, ne čujem.
Kler trenutno nije tu.
Ovde Irena.
Šta hoćeš?
Harvi Hamfri. Da li znaš čoveka po imenu Harvi Hamfri?
Dobro razmisli pre nego odgovoriš.
- Život čoveka je možda u pitanju. - Moraću da porazmislim.
Samo malo, srce...
Da li joj možete reći da nazove Džeka u vezi Harvi Hamfrija?
Recite joj da je pitanje života i smrti.
- Života i smrti? - Da. Tačno tako joj recite.
- Hvala. - Važi. Nema problema, dušo.
Dobro, dobro. Budi racionalan...
Kler nije bila u svojoj kancelariji, što znači da je očito zvala od kuće.
Ali pošto ne znaš njen privatni broj
i nema je u imeniku, nema šanse da je nazoveš.
Moram verovati da je to bila Kler i da mi nije želela zlo.
Nakon svega, ona nema razloga da mi želi loše.
Nema šanse da je znala čoveka povezanog sa ubistvom.
Samo visoko sumnjivi, paranoidni cinik...
Ili neko kao ja, sa okom za tragove i šeme, može da poveže sve niti.
Samo takav može da vidi istinu kako mu bulji u lice.
Harvi Hamfri je u stvari Havli Harvi Kripenov unuk!
Nemam više pitanja, časni sude!
Dobro. Dosta je.
Gde je superlepak?
Dobro. Do sada si me samo terorisao nedeljama.
I dosta mi je. Dosta mi je.
Evo ti, evo ti, evo ti!
Evo ti! Na!
Eto ti! Nisi to očekivao, zar ne?
E pa očekuj neočekivano, druže.
Bože, to je bilo brzo.
Alo? Ima li koga kod kuće?
Da? Alo?
Vi ste gospodin iz stana br. 3?
Ko je to?
Pomoćni policijski službenik Perkins, gospodine.
Dobro veče. Kako vam mogu pomoći?
Ne uzbuđujte se. Rutinska provera, gospodine.
Neka deca iz kraja su rekla da ste možda u nekoj nevolji.
Jako zanimljivo.
A u kakvoj sam to nevolji?
Ne znam ja, gospodine.
Da li ste u nevolji?
Ne, dobro sam. Samo da operem neki veš i idem u krevet.
Dobro, čisto da znate,
mi smo tu blizu ako vam zatreba pomoć.
Ja sam preko puta.
Isuse Hriste.
Izvinite gospodine. Samo sam proveravao...
Izvinite na smetnji, gospodine.
Vratite se vašem vešu.
Kurac moj policajac.
Tražio je nešto.
Šta li je namerio?
Isuse, nigde nisam siguran.
U redu Hamfri, želiš moj scenario? Možeš da ga imaš.
Ako ću da dobijem pristojne pare
i zbrišem iz Heknija, dogovoreno.
Dobro. Gde mi je garderober?
Pokazaću ti Kler, pokazaću ti Kataraina,
na šta sam sposoban.
Jebote Bog.
Bože. Ovo nije odeća već rite.
Ovo mogu da nosim i zakopam negde u dvorištu.
Sada bih mogao sve da radim, ali nikako u vešernicu.
Ni zbog Hamfrija, ni zbog bilo kog drugog čoveka.
Zašto bih? Imam ovde sve što mi treba.
Imam vodu, imam sapun, imam gde da sušim veš.
Možeš ti to, Džek.
Nema više besanih noći, nema više tumaranja po mraku.
Suočićemo se sa čudovištem direktno. dobro naoružani i lepo obučeni.
Malo da se izbrčkate lepotani moji pa na sušenje.
U redu. Dobrih 15 minuta na devetci za čarape,
5 minuta manje za pantalone, a košulju ćemo da produvamo.
E tako se kuva na gas.
Ovamo ću da odigram. Kada stignem na sastanak, odbiću da sednem.
Odbiću piće i cigarete. Svakako svu hranu.
Sastanak će biti na nogama.
Ako napusti prostoriju da telefonira, idem za njim.
Imaću celokupnu pripremu.
Mogu da ponesem jabuku ili luk na sastanak.
Da, to bi moglo.
Mogu to da iskoristim kao izgovor da mu pokažem moj rezbarski nož.
Hajde, hajde.
Jebemti. Šta sad da radim?
Da odsečem ruku?
Tako je pozorniče.
Kada sam video nož, jednostavno sam se branio šilom za led.
Ne znam kako mu je šilo završilo u vratu.
Stavio sam ga u kadu jer se krv razlivala po mom Persijskom tepihu.
Nisam još mrtav, kopiladi.
Hajde, Džek. Možeš ti to.
Uprkos izgledima, možemo da ih pobedimo.
Po sećanju, ovo čudo ima jako duboke džepove.
To, to. Ovde mogu da sakrijem nož.
Kao u Loh Nes da guram ruku.
Mogu podmornicu da zguram u džep.
Neću svlačiti kaput. Držaću ruku na nožu.
Dobro, nemoj da te lik preplaši, u redu?
Ti si pisac, Džek, zapamti.
Možeš da nadmudriš tog prostog Holivudskog gangstera.
Gangster?
Samo da ga nije bacila. Molim te, molim te.
Budi tu. Budi tu, budi tu.
Gde si? Gde si?
"Uzilicious". Moja najbolja kolekcija gangsterskog repa.
To brale.
Sećam se da sam terao Katarinu sa ovim sranjem.
Nadam se da i dalje radi.
Dupe, sise, pička, jebanje, pička ti materina...
Dobra stara vremena, prijatelju. Dobra stara vremena.
Kada sam uz ovo prošao koledž, mogu sve ostalo.
Bacam rime stare škole.
To, to.
To, hoćeš da pročitaš moj scenario, kučko
Želiš da overiš moj scenario? Želiš da overiš moj scenario?
To kažeš?
Šta ima kujo? Želiš da mi overiš scenario?
Ma važi. Overi ovo mamu ti jebem.
Stupiću pred čoveka po imenu Hamfri
Zbrisaću to govno kao dupe papirom
Celo veče na nogama, pljujem po mikrofonu
Fumam svoju cevku, mamu ti jebem
Katarina, ova pesma je posvećena tebi
Istina živa, od srca dolazi.
Samo želim reći da si ti moja devojka.
- Umukni! - I volim te.
Jebemti.
Koga zavaravaš, Džek? Nisi ti jebač već sisa.
Šta to smrdi?
Kao da gori đubre.
Ne! Ne čarape! Ne čarape!
Prokletstvo!
Moje oči!
O Bože, spalio sam Đenku.
I moraš do perionice, zar ne?
- Perionice? Ti to ozbiljno? - Naravno da jesam.
Moraćeš do perionice, zar ne?
Moraćeš do perionice.
Presecimo tortu.
Tata, možeš li da se javiš? To je Mr. Šašavko. Izgubio se.
Mr. Šašavko je na kancelarijskoj liniji?
Eto tako..
Halo. Ovde Dr. Fridkin.
Morate mi pomoći, Dr. Fridkin.
Džek? Ti si?
Ne mogu više. Prsnuću, Boga mi.
Unuku mi je rođendan.
Fobija od vešernica?
Džek, prvi put čujem.
Čekaj, zbunjen sam. Na kakvom to slučaju radiš?
Nije slučaj, Dr. Fridkine. Ja sam.
Ja sam problem. Ja.
Dobro, smiri se. Priberi se.
Džek, želim da duboko udahneš.
Udahni...
...i izdahni. Tako je.
Ispuni svoje celo telo.
Zamisli kako se svaka ćelija u tebi ispunjava čistim kiseonikom.
Da li imaš ideju odakle je došla ta fobija?
Imam je čitavog života.
Pokušao sam da je savladam.
Otišao sam u perionicu kada sam bio na koledžu,
ali bio sam užasnut,
pa sam veš istovario u MNR.
MNR?
Da. Mašina koja ne radi.
Veš se nakupljao 6 meseci i materijal je bio jako osetljiv.
Narod se skupio, pozvali su majstore.
- Prava noćna mora. - Ne. Saosećam sa tobom.
Ma koliko to bilo neprijatno iskustvo,
sigurno nije bilo traumatično do te mere da nastane fobija.
Uništava mi život.
Vidi, mogu ti pomoći, ali moraš biti potpuno iskren,
i moraš mi verovati.
Sklopi oči.
Želim da opet udahneš duboko,
i zamisli da sada sediš sa mnom u mojoj kancelariji
na savetovanju.
Zamisli moju kancelariju kao svemirsku kapsulu.
Odavde, možemo bilo gde u univerzumu,
kroz prostor i vreme uz pomoć moći uma.
U tvoje detinjstvo, u tvoje snove.
Da li vidiš malog ježa?
Uplašeni mali jež živi u staroj živici
kraj crkve. Da li vidiš pauka?
Pametni pauk. Čeka na prozoru.
A g-đu Ptičicu? I g-dina Zeca?
A starog farmera?
Da li si imao srećno detinjstvo?
- Koje je tvoje najranije sećanje? - Sirotište u plamenu.
- Sprdaš se sa mnom? - Ne, stvarno.
Sirotište u kojem sam bio se zapalilo. Petog novembra, 1979.
Neko je ispalio Rimsku sveću u hodniku.
Srećom niko nije povređen.
Ti si siroče? Izvini, nisam...
Majka me napustila sa 5 godina.
Samo mi je spakovala mali kofer jednog dana
i nestala.
Kako se to desilo, Džek?
- U redu je osećati se ranjivim. - Ova pidžama nije od pomoći.
Pokušaj, Džek.
Pokušaj da se vratiš.
Jedino sećanje vezano za majku je knjiga koju mi je dala.
Verovatno se smatraju bajkama. Sa užasnim glodarima koji govore.
Istina je da mi to ne smeta.
Majka mi ne nedostaje jer je se ne sećam.
Samo... Muka mi je od iracionalnih strahova.
Kao prokleto pranje veša. Koči me da živim život.
Možeš nešto da učiniš povodom toga. Nisi više dete.
Jednom sam lečio devojku koja je imala fobiju od banana.
Kada je ta devojka došla, bila je jako zadovoljna sobom.
Mogla je da prevaziđe fobiju
do te mere da je sedela u istoj sobi u kojoj je bila neoljušćena banana.
Morala je da ostane neoljušćena, ili bi postala psihotična.
Poenta je, oljušćena ili ne, morala je da uspostavi konekciju
između fobije i straha.
- Od banana? - Ne. Bilo je nešto drugo.
Stara trauma. Nešto mnogo opasnije od same banane.
Da li razumeš? To je kao filmsko platno.
Projektovala je svoj strah na bananu
jer je direktan pogled na njenu traumu bio suviše strašan.
Bila je to projekcija.
- Na komad voća? - Upravo.
Njena banana nije drugačija od tvoje perionice.
Imam i periodičnu noćnu moru u vezi očne jabučice.
- Kakva jabučica? - Ogromna, lebdeća.
Kao da me posmatra oko smrti.
Svi strahovi i neuroze imaju trag još u najranijem detinjstvu.
Do prvog užasavajućeg saznanja da smo sami na svetu.
Kada je dete napušteno, koncept vremena ne važi.
Nema osećaja da će stvari postati bolje.
Da ima nade. Za dete, Džek, majka predstavlja život.
Oduzmi majku,
i dete je bukvalno progutano smrću.
Ali ja nisam umro, zar ne?
Ne. Preživeo si.
Da iskusiš sopstvenu smrt.
Opasno serete, Dr. Fridkine.
To je primalna trauma koju svi pokušavamo da zaboravimo.
Da je zakopamo u podsvesti.
Ali neizbežno se izražava kroz snove ili strahove
ili dečije fantazije.
Tata? Još koliko ćeš biti tamo?
Upravo završavam, graškiću. Izvini, Džek. Moramo sada da prestanemo.
Ne znam kako da vam zahvalim Dr. Fridkine?
Možda si kao tinejdžer podsvesno uvučen u tu mašinu,
jer negde duboko u podsvesti
prepoznaješ da i ti ne radiš kao ta mašina.
Slomljen si. Ne funkcionišeš.
Primarni defanzivni mehanizmi na koje se oslanjaš,
kako bi pregrmeo detinjstvo, te više ne podržavaju kao odraslog.
Žao mi je.
Sjeban si, Džek. Treba ti terapija.
Nemam vremena. Imam sastanak za pola sata.
Moraš da se vratiš na mesto zločina
i povratiš neoprane artikle zaključane u mašini.
Oslobodi svoju sirovu i pravu unutrašnjost.
Počni novi život oslobođen od straha.
Strah od smrti.
Ironija je što svi moramo da putujemo preko Hada
kako bismo stigli do raja.
Dr. Fridkine, mislim da je vreme da se suočim sa svojom bananom.
Vreme je za obračun mamu ti jebem.
U redu je, druže. U redu je.
Šta koj kurac?
Je li sve u redu, g-dine?
Da. Dobro sam, hvala.
- Deluje kao da žurite. - Da, imam sastanak.
Sa smrću.
- Molim? - Mislim, sa perionicom.
Idem da operem neke čarape.
- To valjda nije zločin? - Ne koliko ja znam.
Dobro. Odoh ja onda. Laku noć.
Drži se. Drži se.
To je samo banana. Ne plašiš se njega, već...
Dobro. Drži se plana.
Ako budem brz, mogu da uđem i izađem za pola sata.
Ostaje mi 20 minuta da se preobučem i uhvatim taksi.
Nema mesta za grešku.
"Sve je automatizovano. 1, otvori vrata.
2, ubaci odeću.
3, zatvori vratanca i spremi novčiće u iznosu od 2 funte.
4, ubaci novčiće u otvor.
5, zatvorite otvor."
Super.
Kako to da uradim?
Uspeo sam da ostavim loš utisak, a još uvek sam na ulici.
Dobro. Dobro, možeš ti to. Možeš ti to.
Izgleda da je ovo moj srećan dan.
Samo četvoro ljudi i nema dece.
Eto, vidiš?
Atmosfera se polako opušta. Stapam se.
Za sada je sve dobro. Već sam stigao do broja 3.
"Zatvori vratanca, spremi novčiće od 2 funte.
4, ubaci novčiće unutra. Pet..."
Sranje. Ovi znakovi su stariji od mašine!
Šta ću sada?
Dubinsko pranje.
Isuse, gotovo je.
Sad samo treba da stojim pred mašinom dok stvari ne izađu čiste.
Treba da proverim one mašine za sušenje.
Interesantno. Izgleda da je tehnika otvoriti vrata
i zgrabiti suve stvari dok još lete.
Tako se toplota koncentriše na krupniju odeću kao što je vunena.
Dok u isto vreme bilo šta trošnije kao što su grudnjaci
budu pošteđeni od nepotrebnog izlaganja.
Treba da zapamtim to zbog moje košulje.
Čekaj.
Nešto ne valja.
Vrti se bez problema ali je drugačije od drugih.
Šta je ovo? Ne mogu sad da se cimam.
Izvinite.
- Moje još nije pobelelo. - Šta nije?
Moja voda za pranje. Vidite.
Niste stavili sapun.
- Mislio sam da mašina to radi. - Mašina ne stavlja sama sapun.
Morate da ubacite sapun. Gde vam je?
Nemam ga. Piše da je sve automatski.
Vidiš broj šest, "Dodati deterdžent."
Ne.
Šta da radim?
- Neće da se opere, zar ne? - Neće bez sapuna.
Opet sam uprskao. Kako je to moguće
da ubacujem stvari u mašinu a da se ne opere?
Čujte. Imate li sapuna?
Sapun u aparatu košta jednu funtu.
Evo, sapun.
Hvala.
Ne sada.
Ne možeš sada da ubacuješ sapun. Propustio si ciklus.
Čekaj.
- Reci mi kada da stavim sapun. - Ne. Žurim se kući.
I ja.
Ti nisi ovde od 8:00 jutros.
Šta imaš tamo?
- Košulju i čarape. - To je sve?
Ne.
- Unutra je i jedan par. - Par?
Par gaća?
- To je sve što si stavio u mašinu? - Smem, zar ne?
Možeš i maramicu da ubaciš, baš me briga.
Ali mislim da je to kriminalno traćenje vode.
Izvinite. U pravu ste.
Na neki način, zbog zločina sam i ovde.
Idem kući. Pola sedam je.
Zapravo, sada je 19:20. Ali da sam ja ovde od
8:00, lagao bih za više od vremena samo da izađem.
- Propustićemo sušenje. - Da, slažem se.
Propustio sam moj ciklus.
Hoće li ipak biti čisto?
Nadam se da imam sreće. Mora biti kako jeste.
I zašto sam ja jedini sa mašinom
koja odbija da prestane sa okretanjem?
One dve počinju da me nerviraju.
Pogotovu ona tamo što liči na Kaligulu.
Ona očito vodi glavnu reč.
U šta bulje koj moj?
Sigurno da uživaju
dok su u perionici, pa ipak...
Gotovo je. Slobodan sam. Palim odavde.
O ne. Prelepa devojka.
To je poslednje što mi treba.
Već mi je dosta sa prepucavanjem oko gaća sa ovim ćurkama.
Sada me još i ona gleda.
Moram biti diskretan. Sada idem na sušenje.
Ostaću ovde.
Nadam se da lepa devojka neće da primeti moje prisustvo.
Pokušava da mi blokira pogled od njene sušilice.
Šta ona misli da sam ja? Voajer?
Bože, kolike su. Ne videh ništa slično.
Još jedan. Sise su joj kao traktorske gume.
Hvala. Hvala lepo.
To je jako neučtivo.
Slušaj, draga. Ne želim da gledam u tvoje jebene gaće.
To možda pali tvog gospodina, ali što se mene tiče,
to je seksi koliko i prdenje pod jorgan, na šta i podsećaju.
Ličim na nešto izašlo iz horor filma.
Sve te male plave pokidane dlake.
Glava mi izgleda kao ošurena patka.
Nije ni čudo što me posmatraju. Izgledam užasno.
Ja sam čudovište.
Šta da radim?
I dalje imam pola sata.
Mogu do servisne stanice i uzmem velike naočare za sunce.
Da, da.
Moglo bi da upali.
To, mamojebac. Kapuljaču gore.
Dobro, moram da odem odavde. I to brzo.
Malo vlage nikom ne škodi.
Zaboravi na njih. Izgubljene su zauvek.
Samo uzmi čarapu i košulju.
Izvinite.
Jesu li vaše?
Ne.
Nemaju nikakve veze sa mnom.
- Jesu li vaše? - Njegove su. Videla sam kad su izletele.
- Izvini. Kako se zoveš? - Džon.
- Zovem se Džon. - Onda jesu tvoje.
Izvezeno je iznutra na malom jezičku.
Da. Da, moje su. Da.
Davno sam ih pozajmio nekome.
Ne znam odakle one u mojoj mašini.
- Zar ih ne želiš? - Ne.
Ne. Ne, hvala.
- Ne želim ih. - Baci ih u kantu, ljubavi.
Da, hvala. Bili ste jako ljubazni.
Pazite, ima oštricu!
Nije kako izgleda! Neću nikog da povredim!
Ja sam profesionalni pisac za televiziju. Ne idite.
- Zovi miliciju! - Molim te.
- Zovi miliciju! - Ne, ne. Stani, stani.
- Idi. - Otvaraj.
Gde je policija?
Idi onim putem, mora da ima neki.
Pola.
Još uvek imam 20 minuta.
- Odbij. - Molim vas, mogu da objasnim.
- Pustite me. Mogu da objasnim. - Nema šanse. Ostani tamo.
Slušajte, znam da delujem čudno, ali ja sam pisac.
Obično ne izgledam ovako.
A sigurno ne želim da upotrebim ovaj nož.
Molim vas, imam važan sastanak.
Briga me druže, u redu? I rekoh da odbiješ.
Mora da ima još neki izlaz odavde.
Džen.
Dolaze. Dolaze.
Izdržite, čujem sirene.
- Brže. Pokušava da izađe. - Hajde, Kler.
Javi se, javi se. Hajde, Kler. Javi se, javi se.
Hajde.
- Kažete da vam je pretio? - Rekla bih da je bolestan kao svinja.
- Ostanite pripravni. Imamo ludaka. - Brzo. Pokušava da pobegne.
Dobro, odstupite.
Primljeno. Krećem sa hvatanjem čoveka noružanog nožem. Odjava.
Na pozicije.
Prati. Prati. Prati.
- Ušla sam. - Jasno.
- Da. - Ne vidim ga.
Mašine su čiste, naredniče. Mašine su prazne.
Nema ga na vidiku.
- Gde je on? - Je li ovo prava perionica?
- Pokriveno. - Ostani miran!
Šta da radim? Hajde, ostani miran!
U redu, sinko. Spusti nož.
Odmah. Spusti nož i stupi napred.
Da vidim ruke!
Nisam ovde da povredim bilo koga.
Ja sam profesionalni pisac.
Spusti nož, ne muntaj me.
- Muntam? - Muntanje zavitlavanje.
- Pa, zaglavio se. - Čuo si narednika, bacaj!
Želimo nož, kučko!
- Izvolite. - Opali ga!
Ovuda molim, g-dine.
Odbij sinko, odbij. Bežite sa puta.
Skinite mu to. Ne mogu da ga vodim sa tim.
Ovuda, g-dine.
G-dine, ne morate ništa da kažete.
Sve što kažete može se upotrebiti kao dokaz.
Zatvorite to govedo.
- Zatvorite i bacite ključ. - Ne treba mene da jurite.
Već ono kopile u severnom Londonu, Harvija...
- Zaslepe me. - U redu.
Snimam za "Policijska racija", druže. Biće na televiziji.
Želiš nešto da izjaviš?
Ne, beži bre. Ovo je moj život. Nije neki izgovor za jeftinu televiziju.
Jako si hrabar.
Odjebi sinko. Dobio si šta si želeo.
Naredniče, slušajte. Zapalio sam se pre nego sam izašao
a zatim lepkom zalepio nož za ruku.
- Pretio si ženama. - Nisam.
- Kažu da jesi. - Stvarno nisam.
Recite mu. Nisam, zar ne?
Ne. Samo ga je isukao.
Sve će da pojasni u stanici.
- Dobro, gotovo. - U redu narode.
Gotovo. Vratite se kućama.
Sigurnost je povraćena.
- Hvala svima. - Vidimo se kasnije.
- Natovari ga. - Čekajte. Ja sam nevin.
Slušajte, imam sastanak večeras. Recite im da sam dobro.
Dosta ili ćemo ti nakalemiti opiranje hapšenju.
Ja sam slučajna žrtva!
Sve jedinice, ulica Mer. Krenite, krenite, krenite!
- Naredniče? - Vijetnam mala, velika nevolja.
Šta ćemo sa Pedingtonom?
- Vodite ga. Gurni ga u kombi. - Nema šanse. Imam sastanak.
Hajdemo! Brže to!
Prati helikopter!
- Jebote Bog. - Serem vam se u manevar.
Umukni! Ja vozim ovaj kombi.
Izgleda da su te ipak pustili.
Slobodan si.
Slobodan.
To je sudbina.
Suočavam se sa svojim demonima.
I pobeđujem.
Slobodan sam.
Hajdete zvezde! Udrite najbolje što možete!
Spreman sam.
Odradimo ovo.
- Veče, g-dine. - Izvinite, pozorniče.
- Je li nešto smešno, g-dine? - Ne, samo sam srećan.
Srećni? Jeste li pijani, g-dine?
- Ne, ja sam pisac. - Stvarno?
Na putu sam da upoznam uticajnu ličnost iz Holivuda.
- Šalite se? - Jako je zainteresovan...
...da kupi moj scenario o serijskim ubicama.
Ne pričajte. Jeste li dobro? Da li ste oprali veš?
Ne. Možda druge večeri.
U redu. Prijatno veče, g-đice.
Prijatno veče, g-dine.
Moraš da se vratiš na mesto zločina
i povratiš neoprane artikle iz mašine.
Oslobodi svoju sirovu istinsku unutrašnjost.
Počni novi život oslobođen od straha.
Dobro. U redu, mogu ja ovo.
Dr. Fridkine, jedna banana je gotova, oljušćena i...
- O Bože, šta se desilo? - Ne znam.
Kako da se izvučemo odavde?
O Bože, šta se desilo? Kako smo dospeli ovde?
Hodala sam ulicom.
Da, hodala sam ulicom pa sam čula zvuk...
O Bože, nije mi dobro.
Moram da javim roditeljima da sam ovde.
Sigurno će da se uspaniče. Ne želim da paniče.
Šta kažeš?
Bacaćeš nešto?
- Ne možeš da odeš? - Ne mogu da dišem.
Jao, ne možeš da dišeš. Izvini.
Hvala.
Mora da su nas drogirali i odvukli ovamo, kopilad jedna.
Ko? Ko je ovo učinio?
Vijetnamska mafija. Razmisli. Još uvek smo u perionici.
Ovo je neko skrovište. Uhvatili su me kako njuškam pa su pomislili,
- ..."Vežimo ga i bacimo u podrum." - O Bože.
Ne, ne, ne. To se nikako ne uklapa.
Možda su posumnjali na mene, ali ti im nisi bila pretnja.
Kako to misliš?
Ovo je predumišljaj. Oteo nas je psihopata
čija je namera da nas teroriše, muči i okonča naše postojanje.
- Ne. - Kako to misliš, ne?
Ne, odbijam da verujem u to. Šta ako je greška oko identiteta?
Možda je ovo praktična šala.
Šala? Jesi li ti šenula?
Ne, paranoidan si. Skačeš na zaključke.
Postoji vreme i mesto da se ljudi optužuju za paranoidnost,
ali sada nije taj jebeni momenat!
- Upomoć! Pomozite, molim vas! - Molim vas, upomoć!
Pomozite! Molim vas pomozite!
- Molim vas! - Neka nam neko pomogne!
Slušaj.
Neko je gore.
Šta ćemo da radimo?
Mamice.
Alo?
- Šta se ovde dešava? - Druže!
Jeste li dobro?
Druže, nikad nisam bio srećniji što vidim...
- Pomoćni policijski službenik. - Pomoćnog policijskog službenika.
Brzo, odvežite nas. Siđite.
Ne. Sranje. Ne. Vrati se gore. Dovedi pomoć.
- Dovedi pojačanje. - Važi.
Ali zarobljeni smo. U zamci smo.
- Vidi on to. - Ne ostavljajte nas!
Ako se vrate, srediće i njega.
- On je policajac. - Nije ni naoružan.
Pogledaj ga. Nisu mu dali ni jebenu pištaljku.
Slušaj, druže, dovedi neku pomoć.
Dovedi ljude sa pištoljima i pse.
I pse sa pištoljima i jebeni helikopter. Idi samo. Kreni.
Kada bolje razmislim, ostaću ovde sa vama.
Jako zgodno. Samo nas troje.
Kriminalni pogled.
Šta to radi?
Bojim se da je ovo jedan jako bolesni pomoćni policijski službenik.
Jako dobro.
Znate, ništa ne može da nadmaši ove stare mašine ručne izrade.
Ubacuješ sa prednje strane, motorna snaga, elegantni dizajn.
Pošteno, ne obrću brzo kao moderne mašine,
ali pa šta?
Kao što Mahatma Gandi reče: "Život je više
od puke brzine."
Dok gledam ovu veš mašinu, moram da se složim sa njim.
Mislim, pravo je umetničko delo.
Rekoh da je umetničko delo. Zar se ne slažete?
Da, jako lepo.
Neka vam je to utešna misao,
jer je to poslednje što ćete videti pre smrti.
Ako oboje bolje pogledate, videćete zeleno svetlo koje treperi.
Što znači da dok ste oboje spavali,
ova mašina je već lagano prešla
kroz faze od uvodnog do glavnog pranja
i sada završava poslednje ispiranje.
Ovo će ubrzo biti praćeno veličanstvenim poslednjim obrtajem
pri čemu će se ciklus završiti i svetlo će postati crveno...
...i ja ću imati zadovoljstvo da vas oboje otpremim na bolji
i, čovek bi se nadao, čistiji svet od ovoga.
Jebeni manijače.
Taman sam večeras mislio da odem kući i gledam televizor.
Ali kada si pomenuo da si pisac o serijskim ubicama,
pomislio sam, "Ne. Ne, ovo je predskazanje.
Ovo je sudbina."
- Kako se nazivaš? - Šta reče, druže?
Kako si se nazvao? Kralj obrtaja? Perač?
Ne, ja sam Hanojski Rukovatelj, taj sam ti ja.
Nakon što vas ubijem, odsećiću vam prste,
i prišiću to Vijetnamcima.
Zašto? Zašto ovo radiš?
Komplikovano je.
Vidite, ova perionica je nekad pripadala mojoj baki.
Dok čitav komšiluk nije otišao Potu.
Pol Pot.
Ne, doseljenici su je najurili. Slomili joj srce. Ubili je.
Zato sam krenuo u besnu osvetu.
Razumem.
Ipak, to nije važno.
Bitno je
da ja imam ključ, i niko ne zna da smo ovde.
Zato, ako vam ne smeta, odoh čas na brzaka gore
da naoštrim nož.
Sedite mirno, deco.
I zapamtite, kada svetlo postane crveno,
mrtvi ste.
Završava sa ispiranjem.
To je to onda, zar ne?
Ne samo što ne stižem na sastanak sa Harvi Hamfrijem,
već ima da jebeno umrem.
Dosta.
Ne smeš da gubiš nadu.
Nema nade. Mrtvi smo.
Uvek postoji nada.
Bio sam napušten u perionici kao dete.
Nisam govorio 6 nedelja od straha.
Napravio sam pun ciklus.
Živ sam,
živ da iskusim sopstvenu smrt.
To je sudbina.
Ne!
Ne! Ne! Ne!
Slušaj, tvoja majka je digla ruke od sebe, ne od tebe.
Nemoj istu grešku da praviš.
Možemo zajedno.
Hajde, probajmo da ga zajedno urazumimo.
Uvek postoji nada.
Ne znam ni tvoje ime.
Sangit. Zovem se Sangit.
Sangit.
To je lepo ime.
Sangit, u slučaju da se nekako izvučemo,
da li ti i ja možda možemo na večeru?
Tako treba, Džone.
Zovi me Džek.
Mi koji ćemo umreti, pozdravljamo te!
\m/(-_-)\m/
Šta je? Ne valja vam muzika?
Kako vam se ovo ne sviđa?
Ovo je sam vrh. Ovo je klasični rok.
Ne.
Tehnički, ovo je metal čupavaca osamdesetih.
Šta?
Dobro.
Da znate da je ta pesma bila br. 1
u 25 različitih zemalja 1986. 25!
Mislim da to spada u rok klasik svih vremena, zar ne?
Da. Pa, imali smo različita detinjstva, druže.
Dok si ti skakao po sobi slušajući ljude u hulahopkama,
ja sam vuko dupe po mostovima,
rolao sa braćom, kapiraš šta zevam, batice?
- Brišem prašinu sa mog Kalaša, sisoje. - E pa propustio si!
Ionako ne znaš šta pričaš.
Nekad sam ležao tamo, na mom krevetu sa slušalicama.
I samo odlutam u mašti.
Baka je uvek govorila da sam imao bujnu maštu.
Mogao sam da budem bilo ko.
Nekad bih bio rok zvezda, polu čovek, polu vilenjak,
sa velikim busenom zlatne kose, sve do pojasa.
Sve devojke bi vikale:
"Toni. Daj da dodirnem, Toni. Daj da dodirnem. Daj da dodirnem."
Ovo je bila tvoja spavaća soba?
- Šta? - Ovde si imao krevet?
Druže.
Ja i ova perionica imamo dugu istoriju.
Vidiš, mama mi je umrla kada sam bio jako mali
i nisam imao drugu porodicu, pa su me poslali da živim kod bake.
U perionicu.
Primila me, Bog da joj dušu prosti, i očuvala me,
ali je rešila da nema dovoljno prostora
za dvoje ljudi u stanu na spratu.
Pa mi je napravila sobu ovde dole. U podrumu.
Bilo je, pa...
Trebalo je malo dok se priviknem.
Ali otvor je zaključavala samo kasno noću.
Smeo sam da izađem i vidim ljude kako dolaze i odlaze.
Da ih posmatram kako peru.
Ti.
Toni, jadniče mali.
Kako to misliš jadniče mali?
Bio si napušten, Toni.
Druže, imao sam ovu ogromnu spavaću sobu za sebe.
Ovo je podrum, Toni. Podrum.
- Ali... - Staro je 100 godina.
- A kolika je bila tvoja spavaća soba? - To nije poenta.
Isuse. Kakva žena drži dete u podrumu?
Hej, nemoj da psuješ moju baku.
Moja baka je bila jako posebna osoba.
To govori dete u tebi.
Svaka majka, čak i uvrnuta kučkarska rospija je bolja nego nemati majku.
Hajde, Toni. Bio si odbačen. Sam. U podrumu.
Dobro, hvala ti lepo, Sigmunde Frojdu.
Ti si taj koji je vezan u podrumu.
Ja sam taj koji daje izjave novinama. Zbunjuje policiju.
Kontrolišem sve kao orkestar.
Ja sam Andre Previn među serijskim ubicama.
Druže, izučavao sam serijske ubice i tebe tamo nema.
- Serijski ubica je praktično umetnik. - Ja cenim samo elegantnu izradu.
Reci im bako. Ja sam umetnik, zar ne?
Ja sam kao vajar. Zločinački vajar.
Ne pričaj da je i tvoja prokleta baba ovde dole.
Normalno da jeste! Ja sam serijski ubica, zar ne?
To već postoji, druže! Smisli nešto originalno.
Moj izum je Hanojsko Rukovanje!
Zvuči kao dva Vijetnamca u javnom klozetu!
U pravu je, zvuči tako.
"Tatice, hoćeš da se rukujemo? Daću ti rukovanje."
Molim te! Imaj malo jebenog poštovanja, u redu?
Dosta je.
- Krenulo je obrtanje. - Ne!
- Nemoj!
Začepi! Začepite!
- Ne! - Probaj sa ovim da se sprdaš.
Pozdravi se sa mojim lovačkim nožem. Zovem ga Dejv.
Dejvid Lovački Nož? Zvuči kao lik iz mojih priča.
Ne dopadaš se Dejvu!
Govori mi da to uradim.
Učiniću to.
Toni!
Ne možeš da urazumiš serijskog ubicu.
- Džek. - Idi, idi, idi. Molim te idi.
Idi dovedi pomoć. Skakući! Skakući!
Trči!
Izvini. Žao mi je.
- Ne, Toni. - Ne mogu da vas pustim.
Žao mi je. Jako mi je žao. Ovako mora da se završi.
- Toni, molim te, pusti je na miru! - Izvini druže, videla me sa tobom.
- Sada nema nazad. - Džek. Džek.
- Učini nešto. Molim te. - Šta? Šta?
Ti si pisac, zar ne? Ispričaj mu jebenu priču.
- Priču? - Dobro, to je to.
Ne, čekaj. Ne, u pravu je. Daj da ti ispričam priču.
- Priču? - Da, molim te.
To je mrtvakova poslednja želja.
To je priča za kraj ciklusa.
- Koliko dugo će da traje? - Ne dugo.
- Jer nemam puno vremena. - Nemam ni ja.
U redu, mrtvače.
Ali neka bude dobra, jer to je poslednje što ćeš ikad napisati.
- Da, da. - Samo bez pritiska.
Dobro. Počeću od početka.
Nekada davno,
postojao je jež koji se zvao...
Jež?
Da. Da. Čije ime...
Upravo ćeš da umreš a pričaš mi priču o ježu?
Druže, molim te, saslušaj me.
Dobro, jel' si seo udobno?
Jednom...
ne tako davno...
postojao je jež...
čije ime...
je bilo Brajan.
Brajan je živeo u pećini duboko u šumi.
Na mračnom i užasnom mestu zvanom Čudna Divlja Šuma.
Kada padne mrak, šuma bi odjekivala sa zvucima hukova i vriskova.
A ponekad, Brajanu se činilo da se čak i mesec zaverio protiv njega.
Što je Brajan bio uplašeniji, tako je i bes u njemu rastao.
Tako se jedne noći, odsečen od straha...
...pretvorio u užasavajuće čudovište.
Ugojio se, ofarbao je svoje lice,
i počeo je da insistira da ga oslovljavaju sa Ludi Baltazar.
Ali onda se nešto čudno desilo.
Brajanu je stigla neočekivana poseta.
"Priđi bliže i izvadiću ti oči."
Zakikotao se u besu prema očima koje su caklile u mraku.
"Brajane?" Prošaptao je glas.
"Da li si to stvarno ti?"
"Za koj kurac me zoveš Brajan?" reče Brajan pretećim glasom.
"Brajane, to jesi ti."
Bio je to Herold, njegov brat, poslednji put viđen kraj puta,
kako šeta sa majkom nekada davno.
Reče, "Jako sam srećan što sam te našao, Brajane, staro momče.
"Bio sam jako usamljen i trebao mi je razgovor."
Ali Brajan je prešao taj put i više se nije osvrtao.
Obrisao je sećanja i njegova duša je sada bila crna.
"Herolde, druže. Ne bih da budem prost.
Ali pogledaj se u ogledalu, idiote glupi.
Ti si beskorisna, jadna, blentava budala.
"Radije bih vreme proveo sa glistama iz mog izmeta."
Zatim ga je pojurio kroz drveće i preko doline, vrišteći:
"Poješću te za večeru ili sresti u paklu."
Ali sudbina se umešala i Brajan se izgubio.
Kako bi stvari postale gore, pojavila se podmukla magla.
"Alo, " plakao je. "Ima li koga?"
Ali niko nije odgovarao i Brajan se uplašio.
Onda je uvideo da nije sam.
Malo, pregaženo telo, je ležalo na putu.
"Zašto me nisi ostavio?" Reče Brajan.
"I pustiš me da umrem?"
"Braća smo," reče Herold. "Kako bih mogao za ime sveta?"
Onda su čuli žalosni plač
malog ježa lija je majka upravo umrla.
Odjednom Brajan je počeo da mrmori.
Podigao je bebu i zagrlio je.
"Ovo malo čudo, znaš, podseća me na nas.
Ostalo je samo kada je mamu pregazio autobus."
"Čini su razbijene," reče Herold.
"Vreme je da se oslobodiš. Ti nisi stvarno čudovište.
Već jež, kao ja."
Znaš šta, to je divna priča.
- Znači na kraju... - Usvojili su bebu ježa. Da.
Jao, druže.
To je simbolika. Otkrili su svoje prave ličnosti.
Morali su da nastave gde su stali
pre traumatičnog gubitka njihove mame.
Kažem ti, to je bio moj život, baš kao u toj pećini.
Ja nisam čudovište, zar ne?
Ne. Samo ti treba pomoć.
Reći ću vam tajnu. Ja nisam ni valjani serijski ubica.
Onaj Vijetnamac što su ga našli u močvari, ja ga nisam ubio.
- Šta? - Ne, sigurno se sapleo i pao.
Bio je mrtav kada sam ga našao.
Da, ali prsti, Hanojsko Rukovanje?
A da, jesam to uradio.
U suprotnom, bio bi samo lik u govnima do guše.
Ona? To je samo lutka.
Našao sam je na đubrištu ispred Top Šopa.
Znači ti onda nisi ubica.
Ti si kao ja.
Obojica smo napušteni.
Isti smo.
Mi smo kao...
Da. Braća.
To nije moje. Našao sam ga.
Šta se koj kurac dešava u mom podrumu?
Brate?
- Upomoć. - Upomoć.
"Tako su Herold i njegov davno izgubljeni brat Brajan
živeli srećno u starom rastinju pored crkvenog dvorišta."
Zapamtite, bez obzira koliko mračne i strašne te šume delovale,
uvek postoji put sa druge strane, koji hrabri jež može da pređe.
Hvala.
- Hej. - Ćao.
- Deluješ fantastično. - Hvala.
To je bila divna priča.
Čestitke, Džek. Sjajna sinteza Jungovog i Frojdovog razmišljanja.
Harold je povratio svoj gubitak,
i usput saznao bitnost značaja spoznaje pogrešne ličnosti
koju je stvorio defanzivni mehanizam radi preživljavanja užasnog napuštanja.
Sve je to vaša zasluga, profesore Fridkin.
U narednoj knjizi, Herold mora da leči svoj destruktivni Edipovski kompleks
i pomogne Brajanu u njegovoj tendenciji prema malignom analnom cepanju.
Dragi, dovela sam nekog koga konačno treba da upoznaš.
Harvi Hamfri.
Ti. Nikad nisi došao da me vidiš, zar ne?
Ti si jako, jako, nevaljalo momče.
Harvi je i dalje jako zainteresovan za "Dekadu smrti", Džek.
Možda možete da se nađete i porazgovarate o tome kasnije?
Da li možeš da vidiš pauka?
I farmera na njegovom polju?
Da li možeš da vidiš lepu Ptičicu?
A šta je sa malim uplašenim ježom?
Džek?
Džek.
Jesi li dobro?
Da, izvini.
Šta je sa onom večerom koju si mi obećao?
Vratiću se da razmotrimo sve.
- Razmisliću usputno. - Nazovi me.
Dogovoreno.
- Čestitke. - Hvala.
- Čestitke. - Hvala, hvala.
Hvala.
Nekada davno, živeo je jež po imenu Herold,
koji se jednog dana otisnuo na putovanje.
Kada je došao do izlaza iz šume,
stigao je do velike brze reke, koja prosto igra sa šarenim svetlima.
Bez oklevanja, Herold se bacio u vodu.
Struja ga je daleko odnela.
I više nikad nije viđen.
Jutro. Jutro vas dvoje. Jutro, madam.
Doviđenja.
Šta koj kurac...
- Pičko! - Kurcu!
Kurcu glupi. Drkadžijo!
WWW.FILMOCENTAR.WEEBLY.COM