FILMO-CENTAR
19 miliona, kontrira vam, gospodine. 20 miliona funti.
20. Evo ponude od 20 miliona. 21 milion. Pozadi kod prolaza.
Evo je slika, od Rembranta.
Zove se "Oluja na Galilejskom moru",
a on je na njoj.
Stari Rembrant je na slici.
Na slici je, tačno usred oluje, gleda pravo u vas.
Ali, ne možete da ga vidite.
Razlog zbog koga ga ne možete videti je taj što je slika ukradena.
Mnogo slika je ukradeno. Još nisu pronađene.
Pokazujem vam na mojoj levoj strani "Ponos lavova". Hvala vam.
Početna cena je 1.000 gvineja.
Nekada je svako mogao da ukrade sliku.
Nije vam trebao pištolj.
Samo su vam trebali mišići i malo smelosti.
I to bi bilo to.
Ali ne više. Ti dani su prošli.
Biznis ne može da funkcioniše podnoseći velike udarce na taj način.
Sada imamo procedure, preventivne i zaštitne mere.
Sada imamo protokol.
Imamo pretraživanje torbi, magnetne alarme, tihe skenere,
rendgenske mašine i kamere.
Isto tako imamo i obuke. Prva stvar koju nam kažu je...
Ne junačite se.
Ovo je pljačka!
Nijedno umetničko delo nije vredno ljudskog života.
To je koristan savet.
Nijedno umetničko delo nije vredno ljudskog života.
Ali u događaju događaja...
ili situaciji, treba da maknemo najdragoceniji predmet,
ili predmete i odnesemo ih na sigurno mesto.
Na primer, slot za brzo odlaganje,
u trezoru sa vremenskim zaključavanjem.
Jedino to možete da uradite.
Dođite i uživajte u aukciji.
Mislim, ako hoćete da pustite ljude unutra da se nadmeću...
A kada pokušavate da prodate zvezdu večeri za 25 miliona sterlinga,
definitivno želite da se nadmeću.
650.000 funti.
Prodato lopatici 88. Čestitam, gospođo.
Dame i gospodo, doći će do kratke pauze.
Kada se opet sastanemo, naš glavni aukcionar, Fransis Lematr,
vodiće aukciju za Gojinu sliku "Veštice u vazduhu".
Hvala vam mnogo.
Obaveštavamo policiju kada prodamo mnogo karata,
čak i držimo pola tuceta bivših ukrajinskih pomorskih komandosa
u kombiju napolju, u slučaju da počne gužva. Ili bar tako kažu.
Sajmone, ideš li. Samo što nisam krenuo.
Aha. Idemo.
Dešava se da čim mi počnemo našu igru, zlikovci počnu njihovu.
Više se ne upuštaju u nesiguran posao.
Mi imamo preventivne mere, oni planove.
Oni istražuju, izviđaju. Proučavaju naše kamere i skenere,
i ukrajinske komandose, ali neke stvari se ne menjaju.
I dalje vam trebaju mišići i smelost.
Dobar dan, dame i gospodo, i dobrodošli u aukcijsku kuću Delansi.
Velika nam je čast što prodajemo divno delo Fransiska Goje,
"Veštice u vazduhu". Goja, otac moderne umetnosti
i prvi veliki slikar ljudskog uma.
Početna cena je 5 miliona funti.
Hvala vam, gospodine. 5 miliona funti. Početna cena.
5 miliona i 500 hiljada. 6 miliona.
Tamo u centru 10 miliona funti. 11 miliona kod prolaza.
12 miliona. 13 miliona.
17 miliona. Hvala vam, gospodine. 18 miliona.
19 miliona. Baksuz. 20?
21 milion funti. Ne žurite. 22 miliona. Hvala.
Kupac preko telefona. 26 miliona. 26 miliona putem telefona.
27 od dame kod prolaza. - I pola? - I pola.
27 miliona, 500 hiljada prodajem.
Poslednja šansa. Gotovo je.
Prodajem za 27 miliona, 500 hiljada funti.
Prodato. Lopatica broj 104.
Lezite dole! Dole!
Gas!
Svi smesta napolje!
Svi izađite smesta iz zgrade! Hajde!
Napad gasom.
Pažnja, molim.
Molimo vas da napustite zgradu.
Molimo vas da ne koristite liftove.
Idite do najbližeg izlaza u slučaju opasnosti.
Kada se to desi, kao što mora jednog dana,
imperativ je da ne paničite.
Pratite obuku i radite onako kako ste vežbali.
Ako okolnosti dozvole, ako, upamtite da samo "ako",
u slučaju događaja događaja ili situaciji,
treba da sklonimo, gde god je moguće, najdragoceniji predmet ili predmete,
i odnesemo ih na sigurno mesto. - Ne pomeraj se.
Povuci se.
Upamtite, ne junačite se. - Spusti je dole.
Nijedno umetničko delo nije vredno ljudskog života.
Ne, ne, ne...
Nemoj.
Jebeni idiot!
Riz, idemo.
TRANS
'Dan, sestro.
A kako se vi osećate? - Dobro.
Ustajali ste?
Hodali ste? - Da. Hodao sam i sve ostalo.
Znate ko ste?
Da, mislim da znam. - Šta kažete na odlazak kući?
Superiška! U redu, hajde, vojsko, idemo.
Hvala.
Nosi se! U kurac.
Zdravo? - Hej, Sajmone, Frenk hoće da te vidi.
Gde je?
Ne znam. Žao mi je, Frenk.
Mora da si je ti uzeo. Mora da si je negde sklonio.
Da. Mora da sam. Znam, ja... - Dakle, jesi li ili nisi?
Ne mogu da se setim! Dobio sam udarac u glavu! - Toga se sećaš?
Da, imam veliki ožiljak na glavi da me podseća, zar ne?
Šta si očekivao?
Napao si me, imao sam sačmaru. Sajmone, plan je bio jednostavan.
Samo je trebalo da uzmeš sliku i da mi je doneseš.
Znam, ja... - Pa, gde je?
Ne znam. Ne mogu da se setim. Ne mogu.
Žao mi je, ne mogu da se setim. Frenk!
Amnezija je prodavanje magle. Svi znaju da je amnezija
prodavanje magle. - Ne, nije.
Neće to ići.
Kako to misliš? - Ne može da se seti.
Kako si to zaključio?
Pogledaj ga. Svako ko da zna dosad bi ti rekao.
Hej.
Znaš šta?
Treba da te ubijem. - Zašto me ne ubiješ?
Dovrši posao i reši me bede.
A onda, možeš pronaći svoju jebenu sliku.
Riz.
Daj mu malo hrane.
Njegov mozak je netaknut na makroskopskom nivou.
Na mikroskopskom, ko bi ga znao?
Kažem da ne znamo. Sećanja se možda vrate, možda ne.
Jedino možete da budete strpljivi.
Zar ne postoji nešto što možete da uradite? - Za sećanje? Ništa.
Osim vremena. - Neki lek?
Ne postoji terapija lekovima za amneziju.
Šta je sa nekom drugom terapijom?
Evo. Izaberi jednog.
Hipnoza? - Rekao je da možda uspe.
Šta ću mu reći? Ukrao sam sliku i sada sam je izgubio?
Znaš, izmisli nešto. - Šta ako to ne uspe?
Da ne uspe? Sajmone...
Da ne uspe?
Dobro, dobro.
Ovu.
Zašto nju? - Ne znam. Sviđa mi se ime.
Tako je.
Hodate preko otvorenog širokog prostora.
Isto onakvo mesto zbog kojeg ste jednom paničili.
Vi ste u Kejp Kanaveralu i vi ste šef kontrole misije.
Raketa je spremna za lansiranje i iako ste uzbuđeni,
nećete prerano da lansirate raketu.
A sada gledajte kako pauk napušta svoju mrežu,
i polako gmiže preko poda ka vama.
Između vas i zemlje su 9.000 metara vazduha,
a zvuk tih motora aviona koji savršeno funkcionišu,
čini da se osećate smireno jer znate
da niste gladni,
i da su to osećanja stresa i usamljenosti...
...i da ćete videti kako lopta prelazi zelenilo i nestaje u rupu.
Ne zovem se Sajmon Njuton. Moje ime je Dejvid Maksvel.
Ne mogu pronaći svoje ključeve od auta.
Prestani to da radiš, da ga udaraš. Reci svoje ime. - Važi.
Zovem se Dejvid Maksvel. - Namešteno je.
Bez zezanja, šta ako kažem previše? - Probudićemo te.
Gospodine Maksvel?
- To sam ja. Izvinite.
Nešto nije u redu? - Sve je u redu.
Ja sam Elizabet Lemb. - Ja sam... gospodin Maksvel. - Izvolite.
Dobro.
Došli ste da pronađete svoje ključeve od kola? - Da.
Oni su ovde unutra.
Kamo sreće. - Okačite jaknu. Sedite.
Da li ste nekada ranije bili hipnotisani?
Ne.
Ne. Ne, barem se toga ne sećam.
Pretpostavljam da ste proveli neko vreme
podsećajući se gde ste ostavili ključeve?
Sve sam pokušao. Stalno nailazim na blokadu.
Naravno. Dakle...
Ne želim da nailazite na blokadu danas.
Želim da se zavalite.
I želim da zatvorite oči. - Počinjemo, tako je.
Hoću da mislite o nekome drugome.
O nekome ko bi mogao to da uradi umesto vas. O drugom čoveku.
Poput vas ali ne vi.
Hoću da se fokusirate na njega. Neka on preuzme.
Da li je on tamo?
Da. - Da li je već hipnotisan? - Hoćete li mu dati ime?
Sajmon. Sajmon Njuton.
Izvlačite ga odatle. - Ne, ne.
Dobro, Sajmone. Dobrodošao na sesiju.
Hvala. Fino je biti ovde.
Želim da se opustite, Sajmone.
Sviđa mi se vaš glas.
A sada vaš um počinje da misli.
Mislite o tim ključevima. Možete ih osetiti u svojim rukama.
Oblik. Metal.
I možete da vidite boju. - Plava.
Oni su na plavom privesku.
I vaš um počinje da razmišlja o tome kada ih se po poslednji put sećate.
Trudim se da hodam,
a oni su u mom džepu.
Želim da ih zamislite u vašem džepu,
upravo onako kako su bili pre nego što ste ih izvadili
i negde ih ostavili. Sigurno mesto,
da, kada bude pravo vreme, budete mogli
da posegnete za njima, a oni će biti tamo.
Gde ste rekli da su bili?
U ormaru.
Šta je u ormaru, Sajmone?
Izvinite zbog toga. Da li sam bio hipnotisan?
Ne, samo ste pronalazili svoje ključeve od kola.
Dajte da prođem do tamo.
Izvinite. Stalno sam mislio na sliku. Ona je ponavljala "ključevi".
To je to, ne može da uspe.
Saznala mu je ime za 30 sekundi.
I pronašla je ključeve od kola. Može naći šta god da mu je u glavi.
Šta da kažem, da sam opet izgubio ključeve?
Pametan si dečko. Uvukao si nas u ovo, sad smisli nešto da nas izvučeš.
I neka to uspe.
Heroj iz pljačke na aukciji kritično
Jebeni pešaci!
Sveti Pankras, molim.
Glavnog aukcionara saslušala policija
Bez tragova vezano za "Veštice u vazduhu"
Mora da mislite da vas uhodim.
Ne, samo mislim da ste stavili sebe pod veliki pritisak.
Iskren da budem, nisam ovde da tragam za ključevima. Našao sam ih, hvala.
Tražim nešto što je više...
lično. I... Ne mogu vam reći šta je to.
Nije pornografija. Obećavam.
I stvarno treba da nađem tu stvar.
Hipnoza nije savršen alat. Ne treba da znam šta je to.
Htela bih da zatvorite oči i zamislite da ste u liftu.
Prostran lift sa somotskim zidovima i debelim tepisima.
I kako se vrata zatvaraju, vaši kapci postaju teži.
I kako vam oči postaju teže a lift se spušta,
shvatate da je ovo opuštajući lift.
A sada ste na trećem spratu i spuštate se,
i mogli biste da izađete ali želite da nastavite
dublje. Dublje.
Dublje u opuštanje.
A sada osećate da možda nikada nećete izaći.
Tako je sigurno tu. Tako udobno.
Tako opuštajuće.
Ne želim više da pričate sa Sajmonom. - Sranje!
Hoću da pričam sa ljudima koji prisluškuju.
Sa ljudima koji su ga povredili.
Jebem ti.
MOGU DA TI POMOGNEM
Osećate se sigurno?
Sigurno? - Da.
Mislim da nećete da me povredite.
U pravu ste. Apsolutno.
Bilo bi iracionalno. A ipak smo takvi, zar ne?
Svi mi smo ponekad glupi. Iracionalni.
Mislim da je u pitanju strah. Strah od nepoznatog.
Ima nas četvorica ali vas se plašimo.
Nema potrebe da se plašite. - Drago mi je što čujem to.
Sajmon je neobičan slučaj.
On uplovljava i isplovljava iz transa veoma lako.
Ali, ima puno toga u mislima.
Strah. Ozlojeđenost. Bes.
Zašto mislite da je to uradio?
Pohlepa, najverovatnije. - Da li vam odaje utisak pohlepne osobe?
Svako odaje, pre ili kasnije.
Sajmon je želeo sliku, to je sve. - Za sebe?
Pa nije da je to uradio za nekog drugog. - Sigurni ste u to, zar ne?
Molim vas nemojte.
Dakle, možete li to da uradite? - Hipnoterapije će delovati.
Ali?
Samo ako je u pitanju partnerstvo. - Veoma dobro.
Naknada je 3%. - Nije dovoljno.
Vidite šta mislim?
Nije u pitanju novac. Moram da imam jednak status u bandi,
inače Sajmon neće da me poštuje.
Ako hoćete da napredujete,
stvarno morate da prevaziđete to da varate ljude, Frenk.
Hipnoterapija je sredstvo menjanja neželjenog
ili disfunkcionalnog ponašanja.
Neželjeno ponašanje u Sajmonovom slučaju je zaboravljanje.
Mislite da to radi namerno? - Ne na način na koji vi mislite, Dominiče.
Skrivamo tajne od mnogo ljudi, ali pre svega čuvamo ih od nas samih.
I to zovemo zaboravljanje.
Sada, Sajmone,
htela bih da zatvorite oči.
Važi, važi.
Hoću da pomislite da ste kući.
Dom je mesto gde se osećate sigurno.
Gde imate kontrolu.
Osećate se osveženo i pozitivno.
A kada zvono zazvoni,
osećate navalu entuzijazma.
Zdravo? - Paket za Sajmona Njutona, molim.
Dolazim.
Ćao, gospodine poštaru. Mnogo vam hvala.
Uzbuđeni ste,
ali ostajete smireni,
jer znate da to nije običan paket.
Unutar tog paketa...
je sećanje na koje ste čekali.
I znate da kada ga otvorite,
saznaćete šta ste uradili onog dana,
šta ste uradili sa slikom. A sada, ne žureći,
otvarate ga.
Nećete da žurite,
jer je to krupan korak što smo čak dovde došli.
Polako...
da ne poremetimo sadržaj, otvarate ga.
Frenk. Mogu li? - Aha.
Da li si dobro? - Dobro sam.
Kako si ih upoznao? - Riz.
Nekada sam kupovao drogu od Riza.
To bi bilo to. Pa, fora je što mi je trebao novac.
Za šta? - Za kockarski dug.
Bio sam... Ja sam zavisnik...
od kockanja.
Bio sam stvarno dobar u tome, znaš.
Mada nisam bio dovoljno dobar.
A nedovoljno dobar, zapravo nije dobar uopšte.
Nisam bio na tom nivou. Pokušao sam to da ostavim.
Pokušao sam sve što sam mogao da se rešim toga.
Trebalo je da probam hipnozu. - Trebalo je. - Možda narednog puta?
Kako god, uradio sam ono što loši kockari rade.
Pozajmio sam još i igrao na sve veće i veće uloge nadajući se
da će mi se sreća promeniti. A kada se to nije desilo,
uspaničio sam se.
Različitim ljudima,
na različite načine dugujem novac koji nemam.
Niti ću imati.
Ova slika je naišla.
Ova jebena slika. - Da li si kockar, Sajmone?
Jer ću da se kladim sa tobom, u šta god hoćeš,
da mogu da prodam ovo na jesenjoj aukciji za preko 25 miliona.
Sterlinga.
I znam da apsurdno zvuči,
posao iznutra, ali mi je to izgledalo kao rešenje.
Nisam poznavao kriminalce, pa sam mislio da ih Riz zna.
Doveo me je ovde.
Upoznao me je sa Frenkom.
Frenk mi je sredio dugovanja u zamenu za sliku.
Dugujem mu mnogo novca.
I ne znam šta ću da radim.
Plaši se da onda kada se seti, da ćete ga ubiti.
To je apsurdno. - Da li je?
Popričajmo o ubijanju. Da li ste ikada nekoga ubili, Dominiče? - Ne.
Da, u Iraku. Mnogo, očito.
Ali u pitanju je artiljerija. Nikada tačno ne vidite koga ste...
Nejt.
Ubili ste nekoga? - Definišite "ubili".
Upravo zbog toga on neće da se otvori.
Njegovo ponašanje nije disfunkcionalno,
ono je u potpunosti logično.
U pitanju je neposredno samoočuvanje.
Zašto mislite da vas je pre svega prevario?
Šta predlažete? Šta da učinimo da se oseća sigurnije?
U idealnom svetu on bi vas sve pobio.
To bi ga skrpilo, zar ne? - U idealnom. - Najverovatnije.
Dobro. Ali hipotetički, radi razmatranja mogućnosti,
ne učinimo da se oseća sigurnije.
Šta onda?
Treba da vas vidi slabe i izložene onome čega se najviše plašite.
Gluposti. To neće da se desi. - Treba da zna da ste ranjivi.
Ako predlažete ono što mislim... - Ja sam profesionalac.
Neću da vas razotkrijem. - Odgovor je bez pogovora "ne".
Sledeći glas koji čujete biće Sajmonov.
I on će izgovoriti reč koju sam pripremila za vas.
A kada on izgovori tu reč,
vi ćete se spustiti u vaš svet straha,
iz kojeg vas samo on može vratiti nazad.
Jagoda.
Sajmone.
Sajmone, izgovori je! - Jagoda.
To je bilo neverovatno.
Da li si dobro? - Da. Zašto?
On nema pojma.
Izvini, čoveče.
Hoćeš li da ti istrljam leđa?
Kako si...? - Nekada sam...
Nekada sam, znaš...
Dakle,
mislim da smo dovoljno odmakli,
sa time da se naš dečko oseća sigurnim.
Bezbedan da se seti, sve to. - Mislim da je tako.
Sada napredujemo. Sviđa mi se to, dobro je. Uskoro ćemo imati sliku.
A šta je sa sirotim starim Nejtom?
Da li će i dalje da se raspada na svaki pomen jagode?
Neće. Dugotrajna post-hipnotička sugestija je teža.
Teža, ali ti to možeš odraditi, zar ne?
Ne na svima, naravno.
5%? Ispravi me ako grešim. 5% populacije?
Da. Može biti opisana kao ekstremno sugestivna.
Opa, 5%. Ko bi pomislio?
I šta ih možeš naterati da urade?
Samo pitam. Interesuje me.
U redu.
Da vidimo, ako imaš pravu osobu,
da stekneš kontrolu nad njom, pritisneš je...
ako je začaraš,
ako se trudiš, i ne žuriš...
i učiniš to kako treba...
možeš je naterati da radi skoro...
sve.
Eto te u autu sa otvorenim krovom,
kako se voziš kroz francuski krajolik sa divnom mladom ženom.
Na radiju ide neka zaboravljena pesma,
a sunce pali zadnji deo vaših glava na toplom vetru,
i sa svakom miljom kojom pređete,
svi vaši problemi izgledaju tako daleko i tako davno prošli.
I uskoro suncokretovo polje pruža vam pogled na nisku zgradu,
od kamena i crepova. Devojčina haljina, njeni listovi na nozi...
vode te kroz hodnik u prostranu sobu sa slikama.
Karavađovo "Obožavanje".
Sezan.
Vermerov "Koncert".
Van Gog.
Modiljani.
Mane. Dega.
I Rembrant lično.
"Oluja na Galilejskom moru".
Ovo su izgubljene slike,
sve su ukradene i uništene, ali sada zajedno,
potvrđena im je autentičnost, bezbedne su.
Hvata te za ruku i vodi u poslednju sobu.
A unutra,
na ovom magičnom sigurnom mestu,
osećaš se spremno. I posegneš u paket,
i izvučeš svoje sećanje.
Sećanje o tome šta se dogodilo tog dana. Sećanje o tome šta si uradio.
A sada, siguran i opušten,
odlučuješ da gledaš.
Odlučuješ da se setiš.
500.000 funti,
prodato lopatici 88. Sećam se tog dana.
Sećam se. Uzimam sliku.
Nosim je ispred mene.
Odvajam platno žiletom.
Sakrivam sliku.
Nastavljam dalje. - Upamtite,
nijedno umetničko delo nije vredno ljudskog života. Koristan savet.
I pokušavam da upamtim to. Vidi da li možeš. - Bacam žilet.
Treba da odnesemo najvredniji predmet ili predmete, na bezbedno mesto...
Frenk? - Ne pomerajte se.
Spusti je.
Sajmone... Pogledaće.
Ne mogu da mu dozvolim to.
Nemoj.
Sa sigurne razdaljine, vidiš da si udaren.
Sajmone?
Sajmone! - Ali nastavljaš da gledaš.
Nastavljaš da se sećaš.
I dalje je kod mene.
Budim se i dalje imam sliku.
Ustajem i izlazim. Bučno je.
Moram da odem. Ne mogu ostati tu, ne sa ovom slikom.
Osećam kako mi srce vibrira.
Moj telefon vibrira.
Gledam u njega.
Auto me umalo ubija.
Ona je u autu. - Ko?
Ti!
O, moj Bože. Da li ste dobro? - Elizabet.
Ja nisam Elizabet. Hoćeš li da pozovem Hitnu pomoć?
Sećam se. Svega se sećam.
Slušajte, zašto vas ne odvedem u bolnicu? - Aha.
Elizabet?
Hoćete li da vam pomognem oko pojasa? - Zašto si me lagala? - Šta?
Naterala si me da zaboravim.
Slika je kod njega. - Pogledajte, slika je kod njega.
Možda treba samo da pozovem Hitnu.
Raširi sako. - Ko te je zvao?
Izvinite. Hoćete li da me pustite, molim vas?
Reci mu gde si je ostavio! - Ne želim da ideš. Ne želim.
Ne obraćaj pažnju na nju! - Zaboravi je!
Šta će uraditi sa slikom? - Raširi mu sako!
Šta ćeš uraditi sa jebenom slikom?
Samo ga ščepajte da nam kaže gde ju je stavio.
Reci nam gde si je ostavio!
Sajmone, čuješ li me? - Da, čujem te.
Dobro. Vidiš li plavi ekran? - Da.
Pokazaću ti neke slike,
dok skeniram odgovor generisan u tvom mozgu na svaku sliku.
Slike će nastaviti da se kreću,
ali ih možeš ignorisati fokusirajući se na jednu.
Na svakih 10 sekundi barem jedna izabrana slika će biti sklonjena
dok ne ostane samo jedna.
Kako god, svaki put kada pomisliš na ovu,
primićeš električni šok.
I što češće je budeš birao, voltaža će biti jača.
Razumeš li? - Da.
Zdravo.
Spavala sam na kauču... Brinula sam zbog tebe.
Sanjao sam ovaj san. - Nije to bio san.
Tako mi je... tako, tako žao.
Šta je osoba, Frenk?
To nije u mom opusu rada. - U redu je.
Biti opsednut nekim je u redu? - Ne.
Ali imati osećanja,
da.
Mi smo...
zbir svega što smo ikada rekli, uradili i osetili,
sve to zamotano sa jednom trakom, koja se stalno revidira i pamti.
Tako da budeš ono što jesi moraš stalno da pamtiš sebe.
To je posao sa punim radnim vremenom ali tako to funkcioniše.
Kada si ga udario u glavu iskidao si traku.
On je popravlja, sa lažnim sećanjima, fantazijama.
Postoji prostor da se popuni tako
da ga popunjava mnome. - Zaljubljen je u tebe?
To nazivamo "prenos".
Ne znam šta da kažem, sada.
Dobro. Ali gde je slika? - Na istom mestu gde je oduvek bila.
Da, ali sada si ti problem. - Da.
Ali mogu isto tako biti i rešenje.
Kada si u nedoumici, pokušaj nešto tradicionalno.
Tradicionalno? Važi, kako ti ovo izgleda? Šta kažeš...
na to, da izađeš sa mnom negde?
Šta, sjebaćeš ga, da li je to u pitanju?
Tucaćeš ga samo da ga nateraš da se seti.
Nije to konvencionalna praksa, ali s obzirom na okolnostima...
Dođi po mene u 8. - Gde bi volela da ideš?
Ti izaberi. Baš me briga. Kafa je spremna.
Dobro, ali nosi mikrofon. - Ne budi smešan.
Možete zadržati kusur. - Hvala, druže.
Ne sviđa mi se ideja da budeš sama sa njim.
Nisam luda za tim, Frenk.
Ako vidiš bilo koji drugi način da izađeš na kraj sa ovom opsesijom,
htela bih da čujem.
Drago mi je što sam ti rekla da izabereš mesto. Fino je.
Jeste. Nisam ovde bio dosta dugo.
Mnogo vam hvala.
Šta preporučuješ? - Ja...
obično uzmem biftek, što je laž.
Obično ne uzmem biftek. Ja... Nikada ovde nisam bio.
Sajmone. Potrebna ti je terapija.
Osećam se malo zbunjeno u poslednje vreme.
Upravo sam zamislio da sam ovde bio i ranije.
Mogao sam da se zakunem da sam upoznao tog konobara ranije.
A onda šta se dešava? - Dam mu ono što želi,
on je moj. A nakon toga, on mi daje ono što ja želim,
ono što mi želimo. - Tek tako?
On stvarno ne prima električne šokove.
Samo veruje da ih prima.
Ovde. Ako biste stali ovde na levoj strani, hvala.
Ovde izlazim, zapravo. U redu?
U redu je. - Dobro. Laku noć.
Postoji problem. Ljubomoran je. - Ljubomoran?
Na mene? Kako je to slatko. I zato ne želi da spava sa tobom.
Komplikovano je ali tako je rekao. Da.
Stvarno se pitam odakle mu to. - Sam se zapitaj.
Jer nije to moja krivica? - Ne krivim te, Frenk.
Ali uvek me kriviš. Ne možeš to uraditi zbog ovoga, zbog onoga.
Uvek postoji nešto ali nikada nije tvoja krivica, zar ne?
"U pitanju je partnerstvo, Frenk."
"Mora da me poštuje, Frenk. Mora da učinimo da se oseća bezbedno."
"Mora da mu pokažemo naš strah."
"U idealnom svetu, Frenk, sve bi nas pobio."
U idealnom svetu, Elizabet, hipnotisala bi tog lika.
Vratila bi mi sliku i prestala bi da mi traćiš vreme.
Stani.
Bože!
Jebem ti Boga. - Sajmone, ovde Nejt. Treba da popričamo.
Popni se.
Moram da upamtim da nikada ne zaboravim
da si kriminalac.
Imaš dečka? - Sada tek pitaš?
Nemam. Solo sam.
Kako je to moguće?
Bila sam u vezi,
bio je nasilan, sada nisam.
Imaš li njegovu adresu?
Veoma ljubazno, ali "ne, hvala".
Treba da izravnaš račune. Malo da pobesniš.
Biti besan je biti žrtva. Nastavila sam dalje.
To je jedina prava pobeda.
Zašto onda radiš ovo?
Za promenu.
Da si morao da se bakćeš sa morbidnom gojaznošću i
napadima panike,
video bi privlačnost.
Mogu li nešto da ti kažem?
Bolje nemoj.
Kada ti peščani čovek dune u oči
Ko će biti tamo?
Slušaj, ja...
Ja...
Možeš li... - Možeš li opet da se vidiš sa mnom?
Nije baš ono što sam hteo da kažem, ali...
mislim, znaš...
Da. Mislim da znam.
Dobro.
Čuvaj se.
A kako vam se slika približava i postaje čistija,
shvatate da gledate šta vam je uradio.
Gledate užasne stvari koje je uradio. Ali, sa svakim udarcem,
koji gledate kako se spušta na vas,
postajete odlučnija nego ikada.
Znate da je to moguće
da promenite život i nastavite dalje.
Da nećete dozvoliti da vas ovo definiše.
Nećete dozvoliti da budete zlostavljani od strane sećanja
kao što ste zlostavljani od strane stvarnog događaja.
Sajmone?
Sve ovo je deo tvog plana, je li? - O čemu pričaš?
Vas dvoje. Zajedno planirate.
Izvući ćete iz mene informaciju a onda ćete me otkačiti?
Sajmone, hoćeš li se smiriti, molim te?
Koliko dugo se jebeš sa Frenkom?
Odakle ti to? - Istina je, zar ne?
Znaš da nije. - Nejt mi je rekao. Zašto bi lagao za tako nešto?
Zato što hoće da izbaci Frenka iz igre. Hoće sliku samo za sebe.
Ne verujem u to! Ne verujem ti!
U šta ne veruješ? U postojanje pohlepe kod ljudi? Odrasti!
U protekloj nedelji, našao si svakakve izgovore da me ne dotakneš,
a sada kada je taj trenutak došao, pribegavaš nekoj ludoj fantaziji...
Stani. Stani!
Znam šta hoćeš. Nešto moram da uradim.
Odakle si znala? - On mi je rekao.
Zatvori oči.
Sajmone.
Opusti se.
Sada znaš gde je? - Možda.
Već si joj rekao?
Hoćeš da popričamo? - Da, bilo je i vreme.
Dakle, Sajmone,
svi smo ovde. Hoćeš li da nam detaljno ispričaš?
Da. - Dobro.
Da, stvarno hoću. Ja...
Žao mi je, osećam se pomalo nervozno. - Daj bre, sve je u redu.
Dobro. Ne smeta ti da odem do...
Samo napred. - Vraćam se za minut.
Koliko će ovo trajati? - U redu je. Rekao sam mu da čeka.
Lagaće. Kladim se u bilo šta da će lagati.
Bolje bi mu bilo da ne laže.
Ne brini, ako se ispostavi da laže, ubićemo ga.
Samo malo, ionako ćemo ga ubiti, zar ne? - Imaš pravo.
Jebem ti!
Jebem ti.
Halo? - Ja sam. - Sajmone?
Gde si? - U Frenkovoj kući.
Bože. Šta tamo radiš?
Elizabet, ubiće me. - Ne.
Bila si u pravu. Ovo su planirali od početka.
Zar ne kapiraš, zbog ovoga sam morao da sakrijem sliku.
Sajmone, smiri se.
Gde si sada? - U hodniku. Vrata su zaključana.
Sva vrata su zaključana.
Idi gore do Frenkove spavaće sobe.
Tu je bazen i hodnik.
Vidiš li stočić pored kreveta? - Da. - Otvori fioku.
Ne, donju.
Ima li ga pištolj? - Da.
Misliš li da umeš da barataš njime? - Ne znam.
Nikada ranije nisam baratao pištoljem.
Hoćeš li da pozovem policiju? - Ne, ne...
Ne, ovako je bolje.
Elizabet? - Da?
Imam nešto da ti kažem.
Da li si spremna?
Sećam se. Sećam se gde sam je stavio.
Ne moraš da mi kažeš. - Ne, ne. Moram.
Možda te više nikada ne vidim.
Moram da ti kažem gde je.
Reci mi.
Nalazi se u crvenoj alfi romeo,
u podzemnoj parking garaži u "Marbl arču".
Volim te, Sajmone. - Volim i ja tebe.
Molim te, Sajmone.
Smiri se, sve si pogrešno shvatio. Nije to što misliš.
Ona te koristi, Sajmone.
Koristi te kao što je nas iskoristila.
Koristila te je od početka, Sajmone.
Elizabet?
Kuda je otišla? A? Nemoj da joj dozvoliš da zbriše, Sajmone.
Ne nakon svega ovoga. - Znam, Frenk.
Znam šta ste hteli da mi uradite.
To ti je ona usadila. Nije to stvarno.
Neće da se vrati, Sajmone. Čim uzme sliku, nestaće!
Da sam hteo da te ubijem, zašto nisi mrtav?
Jer me ona voli. I ja volim nju!
Eto šta misli o tebi.
To je moj pištolj. Prazan je. Uzela ga je iz mog stana.
Šta misliš kuda si krenula?
Pod kontrolom je.
Dakle, ko zna?
Ona. - Ostavite je na miru.
Još po prvi put ju je pronašao. Po prvi put kada je došao kod mene.
Sećate se? Mislili ste da je samo pronašao ključeve od kola.
Ali bili ste u pravu, tamo je.
U kolima je. - Razmontirao sam ih. Nije u kolima.
Ne, nije u njegovim kolima. U drugim kolima.
Crvenim.
Gde je? - Molim vas, mogu da vam pokažem. Mogu da vam pokažem.
Neka se obuče.
Idi da je uzmeš. I povedi njega sa sobom.
O čemu se ovde radi? - Imaš sreće što si još u igri, Frenk.
Idi i uzmi je.
Donesi je ovde a mi ćemo da je držimo na oku. Obećavam.
Reci nešto.
Dozvoli ovo emocionalno sranje. - Ne odustaje, zar ne?
Idi i uzmi je, šefe. Kao što on reče, imaš sreće što si još u igri.
Piće? - Da. Živeli, druže.
Frenk.
Vidiš li šta mi je dala, Frenk.
Eto šta misli o meni.
O, moj Bože!
Poštedi me, brate, nisam je pipnuo. - Stani, stani! - Jebem ti!
Znala si.
Ti... - Pomozite mi!
Znala si...
šta bih ja hteo... zar ne?
Pomozite mi. Pomozite mi.
Dole niz stepenice. Niz stepenice!
Ne, ne, ne... Molim te?
Molim te nemoj. Može da nam pomogne.
Molim te. - Idi. - Dobro.
Stvarno glupo sa moje strane. Bila sam van zemlje. I...
Takav sam idiot. Sve je u haosu i ne mogu da pronađem karticu,
ali stvarno mi trebaju ta kola. - 1.848 funti.
Neću opet da napravim takvu grešku.
Ne ovde.
Frenk zna dobro mesto. Zar ne, Frenk?
Ti možeš da voziš. Mrdaj.
I ti. Ti ćeš da sediš pozadi.
Zaveži ruku za volan. Stegni je čvrsto.
Čvršće od toga. Eto.
Hteo bih da znam šta se desilo.
Sve je to unutar moje glave, zar ne?
Nešto je sakriveno
unutar mene.
Šta je to? - Sećanje.
Sećanje? Potisnuto?
Da. - Sajmone,
možda postoje neke stvari koje je bolje da nikada ne upamtiš. -Nemoj!
Frenk, živ si jer sam to dozvolio, ali mogu da se predomislim.
Imam slobodnu volju. Zar ne? - Da, da.
Zar ne? - Da. - U redu, onda.
Dobro, onda, da vidim da li je imam.
Odvedi me ka tome.
Dakle,
godinu i po dana je ranije,
Hoćeš da se prestaneš da se kockaš. To je sve.
Sve ulažem. - Biraš nasumično hipnoterapeuta.
I odlaziš da je upoznaš.
Sajmon Njuton. - Hvala puno. - Zdravo.
Ja sam Elizabet Lemb. - Zdravo.
Drago mi je. - Sajmon Njuton. Zdravo.
Sedite. - Puno hvala.
Dakle, o čemu biste hteli da razgovaramo?
Imam osrednji problem sa onlajn klađenjem.
Mada još imam dovoljno novca da platim večeru i za druge stvari.
Dobro se uklapaš. Javlja se trenutna empatija.
Tako da je tretman počeo.
Ali bilo je teško da se slomi tvoja zavisnost
i neophodne su bile ponovne sesije.
Živeli. Treba da odrađujemo terapije sa alkoholom.
Zbližavaš se sa terapeutom.
Nedostaješ mi kada nisam ovde. - Previše.
I započinjete aferu.
Jaku seksualnu aferu.
Ostani ovde. - Ona zna da je to pogrešno.
Ne treba to da radi, ne sa klijentom. Ali radi.
Ako baciš pogled na Sikstinsku kapelu,
tamo ima na tone golotinje ali nema dlačica.
Dlačice služi da nas podsete na našu biologiju. Naše postanje.
Ali bez toga, imamo savršenstvo, neumrljano.
Kako god, umetnost je evoluirala, kao što mora, treba.
Ali zapravo, nije, to je bila Gojina krivica.
"Gola Maja". Nakon toga, uvek su tu, dlačice.
Da, to je dama. To je moderna umetnost. Nije više savršenstvo.
Kapiram.
Uradiće bilo šta za tebe.
Zaljubljuješ se sa nekakvim savršenstvom.
Sa onim što ti se dopada. - Ti si slon? - Ne, nisam slon.
Ne, to je Goja. "Veštice u vazduhu" o kojima sam ti pričao.
Ali onda postaješ posesivan.
Sumnjičav. Noć i dan,
plašiš se da ćeš je izgubiti. To te muči.
Postaješ ljubomoran. - Kome šalješ SMS? - Izvini, posao.
Počinješ da veruješ da zavisiš od nje.
Da ćeš bez nje umreti.
Počinješ da je mrziš onoliko koliko je voliš.
A onda jedne večeri,
nakon što si je optužio da je pogledala drugog muškarca...
Umukni!
Zašto ne sedneš. Zar nisu divan par?
Sada možeš da ga gledaš. Nahrani svoje jebene oči!
Elizabet. - Ne, odlazim. Odlazim.
Zna da mora da ode.
Zna da mora da prekine tu vezu ali ti nećeš da je pustiš.
Ti istrajavaš.
Izvinjavaš se.
Pišeš duga pisma zaklinjući se da nikada više nećeš to uraditi.
Plačeš, zoveš. Ona je uplašena.
Treba da popričam sa tobom na 2 minuta.
Ona je sada stvarno uplašena. - Molim te pusti me unutra.
I zna da ako se to nastavi,
može postojati samo jedan ishod. - Ćao. Kako je?
Samo treba da me pustiš da ti se izvinim
i da vidim da prihvataš izvinjenje. Treba to da ti vidim u očima
i onda ću te ostaviti na miru. Obećavam.
Samo dva minuta, toliko mi treba...
Na kraju,
ona zna da ćeš je ubiti.
Molim te, prestani! Sajmone, povređuješ me.
U redu je. - Ne, nije u redu.
Policija nije zainteresovana.
Advokati joj savetuju da promeni ime, da napusti zemlju,
ali ona neće to da uradi.
Neće biti žrtva po drugi put.
Umesto toga, preuzeće kontrolu.
Tako da ona izopačuje terapiju,
koju si insistirao da nastaviš. Sajmone,
ne želiš kockanje da zaboraviš. Mene želiš.
Želiš mene da zaboraviš.
Naterala si me da zaboravim?
Tera te da poželiš da zaboraviš.
Zaboravljaš me.
Zaboravljaš nas.
I osećaš se mnogo opuštenije. Mnogo slobodnije. Odlazi.
I postepeno, dan za danom,
nedeljom za nedeljom zaboravljaš.
Ređe zoveš.
Strasti se stišavaju.
Kasniš na terapiju.
Onda jednog dana uopšte ne dolaziš.
Najzad imaš potisnuto sećanje na mene.
Ali ti si znala.
Znala si da ću se vratiti, jednog dana.
Sećanje ti nije izbrisano. Zatvoreno je u kavez.
I sa dovoljnom silom,
sa dovoljno nasilja, brava može biti razbijena.
Vraća se, sećanje. Ne u potpunosti.
Ne sasvim, ali dovoljno da te tera
da se osećaš prevareno.
Dovoljno da te učini besnim. - Frenk!
Kako je izgledala?
Kao ti.
Bože, da li ste dobro? - Elizabet.
Ne, ja nisam Elizabet. Hoćete li da pozovem Hitnu pomoć?
Sećam se.
Svega se sećam. - Zašto vas ne odvedem u bolnicu?
Kako se sećanje vraća... - Da li ste dobro?
Hoćete li da vam pomognem oko pojasa? - Zašto si me lagala?
Šta? - Naterala si me da zaboravim.
Možda treba samo da pozovem Hitnu.
Hoćete li da me pustite, molim vas? - Ne želim da ideš.
Ne želim da ideš. - A onda...
Slušajte, žao mi je. Ko god da je ta Elizabet, ona nije ja.
Nekoliko meseci kasnije ti se vraćaš.
Gospodine Maksvel?
To sam... To sam ja.
Nešto nije u redu?
Sve je u redu. Ja sam Elizabet Lemb.
Došao si da pronađeš svoje ključeve od auta. Evo ih ovde.
Stani.
Možeš li da joj daš ključeve, Frenk?
Pozadi je.
Da li je tamo, Elizabet?
Elizabet, da li je tamo?
Žao mi je.
Ne želim je.
Ne znam da sam je uopšte želeo.
Možda možeš jednom to da mi kažeš.
Ne!
Ne. Ne, ne, ne...
Sajmone, ne moraš ovo da radiš.
Želim da zaboraviš da si sve ovo ti uradila.
Nemoj.
Molim te!
DONESI MI JE
Navali.
Prestani, molim te!
Da li si dobro? - Ne!
Hoćeš li da ti kažem nešto?
Bolje nemoj.
Evo ga paket za Le Pera.
Hvala.
Zdravo, Frenk.
Fino izgleda, zar ne misliš tako?
Okačena na zidu.
Mislila sam da će me terati da previše mislim na njega, ali,
umesto toga mislim na tebe.
Hoćeš da je vratim, zar ne?
Ili da je prodam
i da podelimo novac.
Ali,
znaš da to ne mogu da uradim.
Ne kada mi toliko znači.
Ne kada sam se toliko trudila zbog nje.
Sajmone, zaboravljaš me.
Zaboravljaš nas. Čak i kada zaboraviš onu koju voliš,
kockaćeš se, lagaćeš, varaćeš
i krašćeš. - Prodato!
Ukrašćeš sliku za nju.
Sajmone, slika za ženu koju si povredio.
Za ženu koju si zaboravio.
DONESI MI JE
Možda, jednog dana, pronaći ćeš me.
Nadam se da hoćeš.
Ali, ako je to sve previše,
ako želiš da se nikada nismo sreli,
da se to nikada nije desilo,
mogu da učinim da nestane, Frenk.
Samo treba da dotakneš ekran. Pritisni tačno ovde,
i prati moj glas.
Na tebi je da izabereš.
Da li želiš da se sećaš ili...
želiš da zaboraviš?
FILMO-CENTAR
WWW.FILMOCENTAR.WEEBLY.COM